Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Nechce ven. - Cože?
Chce zůstat uvnitř.
Ale proč?
Říká, že svět je příliš v hajzlu.
Máte nějaké alergie?
- Ne, ale… - Prosím, nehýbejte se.
- Dobře. - Prosím, roztáhněte nohy.
Dýchejte.
- Klid. - Ano.
To zvládneš, chlapečku.
A je to. To je všechno.
- Vedla jste si skvěle. - Skvělá práce.
To je ono.
Skvělá práce.
- Co se stalo? - Rozhodl se zůstat uvnitř.
- Kdo? - Mateo. Nechce ven.
Tamhle jsem viděla nůžky.
Co teď?
Já nevím.
Jak se bude krmit?
Asi sní mě.
A tebe.
BARDO, FALEŠNÁ KRONIKA NĚKOLIKA PRAVD
Vítejte v Metro Expo Line.
Konečnou stanicí tohoto vlaku je
stanice Downtown Santa Monica.
Další zastávka je stanice Expo Park/USC.
Je to normální?
Ten zvuk. Je to normální?
Děkujeme, že využíváte metro.
Vaše bezpečnost je naší prioritou.
Prosím, dávejte si pozor na své cennosti a peníze.
V případě jakýchkoli problémů volejte na naši linku pro vymáhání práva
na čísle 888-950-SAFE.
Pokud něco uvidíte, tak nás upozorněte.
Většina lidí to považovala za fámu, ale je to skutečnost.
Po týdnech rostoucího napětí mezi zeměmi dnes Carlos Soler…
Sakra.
…prezident Spojených států mexických,
navštívil Bílý dům a setkal se s Halbrookovým ministrem zahraničí.
Podrobnosti nejsou známy, ale naše zdroje nás ujistily,
že americká vláda možná schválila plán Amazonu
koupit mexický stát Baja California.
Ano, slyšeli jste dobře.
Amazon, americká nadnárodní společnost,
má zájem o koupi mexického státu Baja California
a má plnou podporu vlády USA.
To je vše, co prezident Halbrook a Soler řekli na dnešní tiskové konferenci.
Hranice vytvořili lidé.
Musí sloužit lidským potřebám.
Přesunutím hranice by se území třetího světa
mohlo stát zaslíbenou zemí prvního světa.
S mexickým prezidentem Solerem chceme, aby tato historická transakce
byla poctou pro obě naše země.
Musíme oslavit tuto ekonomickou integraci
imperiálních rozměrů.
Vyjednávání, ne invaze.
Mexickému lidu to bude ku prospěchu…
Čeká na vás.
Velvyslanče Jonesi.
Pane Gamo.
Přestěhovali vás do hradu?
Ne, je tu dnes večer nějaká událost
a mexická vláda mě požádala, abych řekl pár slov.
Ale dnes odpoledne mají zkoušku.
Omlouvám se, že jste musel tak daleko.
Ne, to je v pořádku.
Chvíli jsem si myslel, že vás prezident Halbrook jmenoval mexickým císařem.
Zatím ne.
Co se to tam děje?
Jak jistě víte,
oslavujeme 175. výročí konce mexicko-americké války.
„Oslava“?
Projev úcty.
Jenže to nebyla válka. Byla to invaze.
Mladí muži na obou stranách na sebe mířili zbraněmi.
Tolik mrtvých.
Přišli jste o pár tisíc.
My jsme přišli o mnohem víc a o polovinu naší země.
Neprohráli jste.
To je pravda, prostě jste si ji vzali.
- Zaplatili jsme za ni. - Ano. Patnáct milionů pesos.
Nemluvme o minulosti. Dáte si čaj?
Ne, díky.
Už několik měsíců se snažím získat rozhovor s prezidentem Halbrookem.
Dokonce jsem jeho personálnímu šéfovi
slíbil zahradnické služby v Bílém domě.
To snad ne!
Možná vám budu moct pomoct.
Vážně?
Co byste řekl na exkluzivní hodinový rozhovor
s prezidentem v Oválné pracovně?
- To myslíte vážně? - Ano.
- Ale potřebovali bychom něco na oplátku. - To je mi jasné.
Prezident ví, že jste v Latinské Americe vlivný člověk.
Pracujeme na této dohodě měsíce.
- Proto s ním chci mluvit. - Poslouchejte.
Je nezbytné, aby vláda vybudovala vztah
s latinskoamerickou komunitou a hlavně s Mexikem.
A když vyhrajete Cenu Alethea,
dostanete se do čela seriózní žurnalistiky.
Víte, že nebudu souhlasit se změnou svého projevu.
- Myslel jsem, že ho ještě nemáte. - Ne.
Takže ho nebudete muset měnit.
Možná vás s vidinou tohoto rozhovoru napadne něco nového.
Přemýšlejte o tom.
Můžete?
Jdeme na to.
Vyprovodím vás.
Jak se má vaše rodina?
Dobře, díky. Všichni se mají dobře.
Budete mě tady muset provést.
Chodil jsem sem jako dítě.
Studoval jste tady?
Ne, přivedli nás sem, abychom se dozvěděli o Niños Héroes.
Víte, co to je?
Ano.
Ne. Nevím.
Ke konci mexicko-americké války
byla skupina kadetů
obklíčena americkými vojáky přímo tady na tomto hradě.
Všechny je zmasakrovali.
Ale časem ohledně té události vznikl mýtus.
Jaký mýtus?
Byly to děti.
Ano.
Proto jim říkáme Hrdinští chlapci.
Vznešení krajané!
Dříve než se dostane do rukou nepřítele,
vezmu s sebou vlajku svojí vlasti!
Nechť nad Mexikem vládne mýtus
a poskytne nám navždy útočiště!
Kurva.
Už jste napsal svůj projev?
Pouze Mexičané dokážou obrátit potupnou porážku v bájné vítězství.
Pane Silverio?
- Bolí vás hlava? - Trochu.
Ta nadmořská výška a znečištění mi vždycky zpátky v Mexiku dávají zabrat.
To samé se děje mému otci, když se vrací do hlavního města.
Říká, že Mexiko není země, ale stav mysli.
To je dobré. Jak se má tvůj táta?
Uvízl v Oaxace. Má nepříjemnou rozedmu plic.
- To je špatné. Pozdravuj ho ode mě. - Dobře. Mám se zastavit v lékárně?
Ne. Díky, Antonio.
Slyšel jsem v rádiu, že budete v televizním pořadu Luise Valdivia.
Ano. Nechtěl jsem tam, ale víš, jaká je Lucía.
Donutila mě, abych to pozvání přijal.
Ale… Neviděl jste, co řekl o vašem posledním dokumentu?
Luis? Ne. Co říkal?
Nic dobrého, pane.
Říkal, že jste horší než Malinche.
Že jste urazil žurnalistiku a další takové výroky.
Je to fiktivní dokument, Antonio.
Člověk, který si neumí hrát, si nezaslouží být brán vážně.
Já jsem váš dokument neviděl, pane.
Ale viděl jsem v televizi toho člověka a naštval mě.
Luisovi právě končí schůzka, řekl mi, že se s tebou setká v maskérně.
Gratuluji, mistře.
Vítejte zpátky.
Díky!
Kdy jsi tady byl naposledy?
Před více než 30 lety.
Před 30 lety? To je můj věk.
Vítej. Prosím.
Vítej.
Můžeš nám otevřít?
Jsme zpátky v Bocaguanze.
Máme pro vás mimořádný příběh, kterému nebudete věřit.
Nikdo ani nehnul prstem.
Byl posledním cestujícím na poslední zastávce.
Zasraní gringové.
Našla ho uklízečka.
Naše krajanka, paní Refugio Domínguezová.
Dobrý den, Refugio.
- Dobrý den. - Podařilo se nám ji zastihnout.
Je nám potěšením s ní mluvit.
Děkujeme vám. Řekněte nám, co se stalo.
Šla jsem jako obvykle uklidit vagón a viděla jsem, že není prázdný.
Nejdřív jsem si myslela, že je to opilec, protože to je tady běžné.
Ale pak jsem viděla na podlaze ryby. Všechny byly mrtvé…
No tak!
Jo! Do toho! Pozor!
Tam ne! Já…
- …sedm, osm… - Tam nemůžeš!
Stůj!
Silverio, já… Pardon!
Silverio, počkej.
Zastavte!
Jste mimo rytmus!
- Tanio, řekl jsem doprava! - Jdi do prdele!
Tanio, to je pořád to samé dokola!
Všichni na místa.
Priscillo, na místo. Pět, šest, sedm, osm.
Tudy.
Jsme tady. Nechám tě tady.
- Díky. - Jasně.
Šálí mě zrak?
Ahoj, Marto.
Silverio Gama.
Myslela jsem, že jsi šlápl na minu v Afghánistánu a roztrhalo tě to.
Jsem v jednom kuse. Zatím.
- Jak dlouho už to je? - Věky.
Staletí.
- Promiň, měl jsem toho… - Hodně. Já vím.
Ale mezi dokumentárními filmy sis mohl udělat chvilku na návštěvu.
Pojď, posaď se.
- Tohle budeš mít na sobě? - Mám si to sundat?
Jo.
Luis se snažil ti to přát.
Poslal mi šest lahví prosecca.
To je jeho způsob gratulace beze slov.
- Nedostal se přes to, že jsi ho opustil. - Neopustil jsem ho.
Odjel jsem na rok a nakonec z toho bylo 20 let.
Utekl jsem před cenzurou a podívej se, kde teď jsme.
Tvrdě jsem pracoval, abych si vybudoval jméno jako novinář
a pak jako režisér.
Moje matka si stále myslí, že to je nejhorší rozhodnutí mého života.
Luis mohl jít taky. Nikdo mu nedal zbraň k hlavě.
Jednou kritizoval neschopnost mexického prezidenta
a jeho poradců a…
Nejvyšší šéf stanice ho srovnal do latě,
zavolal mu do vysílání
a málem ho na scéně pověsil za koule.
Je zázrak, že má pořád vlastní show.
Na tomto kanálu nejsou žádní hrdinové. Všichni jsme ve stejných sračkách.
Máme strach, že ztratíme to málo, co máme.
Tanio?
Co je?
Tania Kristelová?
Na co čumíš?
Pardon.
Znám tě?
Ne, ale já znám tebe. Dřív jsem tě sledoval v televizi.
Na co myslíš?
Don Silverio Gama!
- Luisi, chlape. - Jak se máš, kámo?
Ahoj.
Vítej zpátky.
Obejmi mě, chlape. Nech ho být, Marto.
- Až skončím. - S takovým obličejem nic nenaděláš.
Dej mi pět minut.
- Nehýbej se. - Co to děláš?
- Skvělé. Můj Twitter vyletí do povětří. - Nech toho!
Neser mě, kámo. Podívej se na něj.
Pořád je naštvaný, že jsem ho nechal na holičkách.
Rozzuřený!
Mám nejlépe hodnocenou talk show v Mexiku, kamaráde.
Děláš rozhovory s YouTubery. Hezké.
To je také zpravodajství, ne?
Hotovo.
Obejmi mě, brácho.
- Chyběl jsi mi. Tady jsme začali. - Přesně tak.
- Kolik dní tu zůstaneš? - Moc ne.
Už máš připravený proslov na ceremoniál?
Ne.
To jsem si myslel.
Líbil se mi tvůj poslední dokument Falešná kronika několika pravd.
- Šílený. - Líbilo se ti to?
Mega.
Ale ta část, kde si dáváš cigaretu s Hernánem Cortésem, to bylo trochu moc.
Jak můžeš vědět, co si Cortés nebo Juan Escutia mysleli?
Došli ti živí lidé, se kterými bys dělal rozhovor?
- Už pracuješ na dalším? - Jo, sháním na něj peníze.
Budou to měsíce výzkumu, hodně cestování.
Jak dokážeš strávit tolik času na jedné věci?
Svět se mění každý týden, každý den, každý tweet.
- Deset vteřin. - Moje otázky?
- Už jsem ti je dal. - Nemám je.
Počkej, jo. Mám je. Dobře.
No tak!
Klid.
Vítejte u dalšího dílu Co by, kdyby.
Dnes máme speciální show.
Je tady se mnou můj dobrý přítel
a bývalý moderátor našich zpráv Silverio Gama.
Renomovaný dokumentarista a hlavně
první Mexičan, který získal Cenu Alethea za novinářskou etiku,
kterou každé čtyři roky uděluje Americká společnost novinářů.
Už za pár dní ji obdržíš v Los Angeles.
Tento rozhovor sponzoruje Los Molinos Coffee.
Výborné.
Jak se máš? Jak se cítíš zpátky v Mexiku?
Neumím si představit, jak jsi nervózní. Na tom ocenění hodně záleží, ne?
Silverio?
Jsi tu s námi?
Můžeme mu zkontrolovat mikrofon? Myslím, že máme problém s mikrofonem.
Omlouvám se. Tohle je riziko živého vysílání.
Zeptám se tě na rovinu, Silverio.
Někteří naši kolegové říkají, že tě využívají američtí liberálové
a že tato cena má kompenzovat útoky krajní pravice na naši zemi.
Věděl jsi o tom?
Co když ti tu cenu udělují jen proto,
aby potěšili komunitu Mexičanů…
v Los Angeles.
Nechceš o tom mluvit?
Pojďme mluvit o tvém soukromí.
Jak řekl velký Sainte-Beuve,
soukromý život člověka, rozhodnutí, která činí každý den,
dokonce to, co jí, definuje jeho práci.
Je pravda, že tě rozčilovalo, když ti jako malému říkali „hnědko“?
Že se tvoje máma a babička styděly za to,
že jsi byl tmavší, než bys měl být?
Spíš domorodec než běloch?
Opravdu tebou pohrdali?
Je to tvoje rodina, ne?
Pane…
Alejandra Bravo nám řekla na Instagramu… Pamatuješ si svou první přítelkyni?
V 16 letech jsi s ní utekl za dobrodružstvím,
ale odmítl sis sundat spodní prádlo!
Protože ses bál Božího hněvu, pekla…
Co sis myslel?
Že budeš u oltáře panic?
Skvělý Silverio Gama byl černoch, který umýval auta,
nula, bezvýznamný rozhlasový moderátor.
Ale dnes má čestný titul z UNAM.
Získal ocenění Chevalier des Arts, přitom ani nedokončil vysokou.
Je to povýšenecký parchant,
který se snaží vylíčit utrpení, chudobu a vyvrhele společnosti,
ale je to nejlepší přítel majitele tohoto pořadu.
A jeho rodina podporuje Club América de Fútbol.
Jaký je to pocit, když je „strážce pravdy“ kritizován?
Roky jsi dělal televizní reklamy pro kapitalismus,
ale najednou jsi umělec?
Náš kamarád asi nechce mluvit.
To vypovídá za vše.
Úžasné, Silverio.
S těmi gringy si pustíš pusu na špacír,
ale tady zmlkneš.
To je vážně škoda.
A teď krátká komerční přestávka. Za chvíli jsme zpátky.
Silverio.
Slyšíš mě?
Zdržel jsem se.
Kde jsi byl?
Snažil jsem se získat rozhovor s Halbrookem.
Cítím, že mě slyšíš.
Slyším tě, Lucío.
Tady jsi.
- Kde jsi byl? - Já nevím.
- Jak to myslíš? - Byl jsem venku.
- Proč jsi nešel na interview s Luisem? - Chceš něco k pití?
Producenti Co by, kdyby pořád volali.
- Nevěděla jsem, co jim říct. - Zavolám jim později.
Luis volal celý den. Je rozzuřený.
Říkal mi, že to interview celý týden propagovali.
Ty jsi to přijala. Já jsem tam nechtěl.
Takže je to moje vina.
Bál jsem se, že mě poníží, že budu terčem posměchu.
Proč by to dělali?
Protože celá ta věc je hloupost.
Co je hloupost?
Snažím se získat uznání od lidí, kteří mnou opovrhují.
Nejdříve konám a pak teprve přemýšlím, a když získám to, co chci,
tak to nemůžu vystát.
A stydím se, že jsem o to někdy stál.
O čem to mluvíš?
Celý život se snažím přesvědčit sám sebe o důležitosti toho, co dělám,
o hodnotě uznání.
A když ho získám, tak nic necítím.
Mám pocit, že si to nezasloužím.
- Samozřejmě, že si to zasloužíš. - Co si zasloužím? To je pýcha.
Tvůj nedostatek pokory je pýcha, Silverio. Děláš pořád to samé.
Roky pracuješ v koutě, a když ukážeš svou práci a získáš uznání,
zahořkneš, propadneš depresi a děláš ze sebe oběť.
- Já vím. - Je to vyčerpávající, Silverio.
Je spousta věcí, které bych rád změnil, ale nemůžu.
Věř mi, že se snažím.
Tvůj syndrom podvodníka je ubohý.
Mohl jsi aspoň zavolat.
Myslí si to i Luis a ostatní.
- Všichni to vědí. - To je šílené.
Nevyhnutelně se změníš v to, co si myslíš, že si o tobě myslí ostatní.
Všechny zajímají jen nesmysly našeho osobního života.
Jinak jim na ničem nezáleží.
A to ti došlo až teď?
Nejít tam bylo horší. Luis tě pomlouvá.
Teď se nesměje publikum, ale tři miliony jeho followerů.
Podívej se, co zveřejnil.
Život není nic jiného než řada idiotských obrazů.
Publicita za každou cenu.
Opakují se ty samé scény,
ve kterých sereme, utíráme si zadek a jsme terčem posměchu.
Přestaň s tím.
- Cože? - Tvoje rty se nehýbou.
Vadí ti to?
- Jo, nech toho. - Dobře, přestanu.
Dřív nebo později budeš muset Luisovi zavolat.
Já vím.
Jak se opovažuješ se na něj vykašlat v živém vysílání?
Jedu do Uruapanu.
Kdy?
Už jsem ti to říkala. Zítra.
Je to největší veletrh, nemůžu tam nechat Lucero jít samotnou.
Jsem příliš dlouho pryč.
Takže?
Takže to musí být dnes.
Copak máme na výběr?
Lucío.
Mám tě.
Lucío.
Vezmeš si mě?
Lucío?
Tati.
Lorenzo?
Kolik je hodin?
Pozdě. Brzy. Já nevím.
Ještě nemusíš vstávat.
- Měl jsem hezký sen. - Co se ti zdálo?
Honil jsi mámu po bytě.
Oba jste se smáli.
Máma měla prsa venku.
Ty jsi nás viděl?
Ne, byl to jen sen.
Ale…
Pak jsem měl noční můru.
Měl jsem v puse průhlednou plastovou trubičku,
foukala spoustu vzduchu
a já jsem se nafoukl jako balón.
Nemohl jsem dýchat.
Blokovala mi krk.
Takže… jsem ji vytáhl rukama.
Mluv tišeji. Ať neprobudíš sestru.
Ona se neprobudí.
Ona spí jako já.
U oken stáli lidé a sledovali mě,
ale nic neřekli.
Můj bratr Mateo tam byl taky.
A pak ti lidé odešli a ty ses posadil na mou postel
a smutně ses na mě díval.
Stejně jako teď. O tom se mi zdá.
Tobě se o tom taky zdá.
- Ale jsme vzhůru. - Ne. Zdá se mi o tobě.
- Nemůžeš snít o tom, že sníš. - Můžu.
Ano, můžu.
Bolí to?
- Ne. - Vážně?
A co teď?
- Ne. - A co teď?
Ne, protože sním.
Uděláme tohle.
Ustřihnu ti pramen vlasů a dám ho do nočního stolku.
Když ho zítra po probuzení najdeš, tak jsme byli vzhůru.
Jdeme na to.
Dobrou noc.
Tati?
Paco je nemocný.
Jak to poznáš?
Jsou tam červi.
Vypadají v pořádku.
- Tati? - Copak?
Proč se tomu říká Los Angeles?
Já nevím.
Jsou v Los Angeles andělé?
Možná. Už spi.
Tati?
Nechci je tady nechat.
- Koho? - Paca, Guida a Ernesta.
Chci si je vzít s sebou.
Probereme to zítra. Teď spi.
Kde jsi byl?
- Nezavřel jsi dveře. - To je jedno.
Neslyší nás.
Co se děje?
Je zpátky.
Zase?
Zatlač ho zpátky dovnitř.
- Co se děje? - Nechce zpátky.
Počkej.
Pořád se vrací. Myslím, že nám tentokrát chtělo něco říct.
Je to dítě. Co by říkalo?
- Chtělo nás obvinit. - Z čeho?
Z té odtažitosti mezi námi.
Kvůli mému sobectví.
Víš, jak jsem předešlou noc vybouchnul?
Proto jsme o něj přišli.
Nepřišli jsme o něj. Rozhodl se, že nepřijde.
Lorenzo mi říkal, že viděl Matea ve snu.
Jak by se mu o něm mohlo zdát, když se narodil o rok později?
To je jedno. Pamatují si ho.
Řekli jsme dětem, že tu Mateo není,
protože létá po nebi díky svým křídlům.
Pamatuješ?
Mateo je jen myšlenka.
Není to člověk.
Lidé přicházejí a odcházejí.
Myšlenky zůstávají.
Nepamatuju si jeho obličej.
Jak se dítě může proměnit v matnou vzpomínku?
Ani mi nedal šanci.
Na co?
Vím, že dokážu být dobrým otcem.
Chudák kluk.
Vidět ten tvůj obličej, taky bych chtěla zalézt zpět do mojí mámy.
Musel být zděšený, když tě viděl.
Chudák Lorenzo a Camila neměli na výběr.
Musí se na tenhle obličej dívat každý den.
Měli bychom Matea nechat jít.
Můžeme začít tím, že nebude v této místnosti.
Musíme mu najít nové místo.
Někde, kde může odpočívat.
Vstávej, Silverio.
Připravím snídani.
Kdo to je?
Ano? Pojď nahoru.
- To je Miguel. - Jaký Miguel?
Kadeřník. Už tady byl.
- Tak brzy? - Vyzvednou nás v 19:00.
Ale je 10:00. Budeš mít devět hodin udělané vlasy?
Ano, kvůli tobě. Měl bys být vděčný.
Mohli jste si včera zavřít dveře, než jste dělali, co jste dělali.
Dobré ráno. Jak ses vyspal?
Sotva se vejdu do té zasrané postele.
Dělám vejce. Dá si někdo?
Ne, díky.
Silverio!
Vejce?
Kdo to je?
Miguel.
- Jaký Miguel? - Kadeřník.
Běž do obýváku. Hned tam přijdu.
Dnes je večírek novinářských odborů.
- Myslel jsem, že je zítra. - Ne, dneska.
Díky, že jste byli na Miguela tak milí.
Hele, co si o tom myslíte?
- Co to je? - Moje čtvrť. Colonia Narvarte.
Martín chce, abychom začali video obrázky a fotkami mých kořenů.
To je dobrý nápad, ale nelíbí se mi ta hudba.
Nuda.
Proč?
Tati, koho zajímají kořeny?
Všichni jsme odněkud.
Ale ne každý ví, odkud jsem já.
Ale máš pravdu. Jestli je to jedno mně, tak koho by to zajímalo?
- Chceš se podívat na film? - Jo, film.
Co si o tom myslíte?
Kdo to je? To jsem já?
Ne, to tam nemůžeš dát.
Je to trapné.
Zakazuju ti to.
Kde jsi to našel? To jsem neslyšela roky.
- Nahráli jsme to po cestě do Zihuataneja. - Mami, přestaň.
S tátou jsme všechno nahrávali prvních 12 let?
Každý zvuk na každé cestě.
Nahrávali jsme, jak prdíte.
Počkej, poslouchej.
To je Japonsko?
Neuvěřitelné.
Prosím, nedávej to tam.
Proč ne? Je to soundtrack našeho života.
Sakra, umyj si vlasy. V kolik přijede Camila?
Po obědě. Zavolá mi, až přistane.
Máš hotové chilaquiles.
Musíš se najíst, Silverio. Čeká tě dlouhý den.
Bez vajíček.
- Vrátím se. Jdu za Miguelem. - Bez vajíček?
Co to je?
Jeden z mých nejpodivnějších a nejemotivnějších dokumentů.
Po cestě k hranicím USA, kde chtěli požádat o azyl,
se lidé zastavili, aby se pomodlili v Cerro de las Piedras.
A objevila se Panna Maria ze San Juan de los Lagos.
Bylo jich mnoho, ale k hranicím se nedostali.
Když jsme je hledali,
našli jsme jen jejich oblečení a věci.
Po tělech ani stopy.
Lidé nám říkali, že si pro ně přišla Panna Maria ze San Juan de los Lagos.
Možná vyslyšela tu víru a zoufalství.
- A ty tomu věříš? - Ne.
Nevěřím ničemu, co nevidím na vlastní oči.
Ale dokumentarista by neměl věřit ani nevěřit.
Musí se dívat a vědět, kam soustředit pozornost.
A někteří z těch lidí vyprávěli neuvěřitelné příběhy.
- Použiješ to? - Jo, myslím, že jo.
Proč?
Protože je to velká část naší identity, jsme země přistěhovalců.
Lidé přinášejí oběti, nechávají všechno za sebou,
nic tady neznamenají.
Hledají něco lepšího.
Uklízet záchody ve fast foodu je něco lepšího?
Pro mnoho z nich ano.
Odcházejí, protože chtějí. My jsme taky odešli.
To není to samé.
Proč ne? Taky jsme tu nechali všechno.
Jo, ale oni nemají na výběr. Odcházejí, protože nemají práci.
Tady je lidi zabíjejí a vydírají.
Nám nic nechybělo. My jsme ekonomičtí imigranti.
Já to nechápu.
Co?
Jak tě tohle reprezentuje?
Proč používáš tyhle lidi, abys mluvil o svém životě,
když nevíš, kdo jsou ani jak žijí?
Natočíš je, uděláš s nimi rozhovory,
vyděláš díky nim peníze, ale vůbec je neznáš.
Co si o sobě sakra myslíš?
Cože?
Je ti 17 let a chováš se, jako bys všechno věděl.
Když jsem byl v tvém věku, pracoval jsem na rybářské lodi.
Zase ta pitomá loď. No tak.
Takhle to dopadá, když někomu dáš všechno
a oni se nic nenaučí sami.
Ničeho si nevážíš, protože jsi pro nic nemusel pracovat.
Nemáš žádné povinnosti.
To je tvoje vina.
Co?
Přivedl jsi mě na tento svět.
Tohle mi nikdo neřekl.
Nikdo tě před tím nevaruje.
Z tvého dítěte se stane teenager a je to práce na plný úvazek.
Všechno je zasranej problém.
Neprosil jsem tě, abys mě přivedl na svět.
Uvědomuješ si to?
Že si nikoho a ničeho nevážíš. Dokonce ani svých rodičů.
A lidé, jejichž život ti přijde depresivní,
alespoň respektují, kdo jsou, své předky, své zvyky…
Jejich rituály existovaly mnohem dříve než USA,
což je země, která ctí jen peníze a která ještě tehdy neuměla ani chodit.
Jen říkám, že je neznáš. A to je pravda. Není to tvoje pravda.
Jak můžeš vědět, jestli si věcí vážím nebo ne?
Vážím si věcí, ale ne těch, kterých si vážíš ty.
A taky je to pro mě těžké.
Vyjadřuji své pocity, což bych podle tebe měl dělat.
Ano.
Je to pro mě těžké, ale dělám to.
Ale nejsou to pocity, jaké bys chtěl, takže nemůžou být pravdivé.
Mluv španělsky, sakra.
Proč?
Protože jsme v Mexiku, jsme Mexičani a mluvíme španělsky!
Nemůžete zvednout telefon?
Haló?
Pořád děláš to samé, tati.
Pokaždé když přijedeme do Mexika, snažíš se mě přesvědčit, jak je skvělé,
hluboké, duchovní a kulturní.
Ale není.
Lidé trpí a hladoví.
Lorenzo, přestaň.
Když tolik miluješ Mexiko, proč jsi nás s Camilou vzal do USA?
Proč jsi nás donutil tam žít?
To byl Reynolds.
Zkouška předávání cen bude příští úterý v 17:00 losangeleského času.
Gratuluju. Jsi vážně výjimečný, tati.
Ta země, která ctí jen peníze, ti udělí cenu.
A ty si pro ni pojedeš.
Těším se, až uslyším, co řekneš.
Ti imigranti nezmizeli kvůli Panně Marii z Los Lagos.
Zmizeli, protože kurva umřeli.
- Víš, že jsi pořád stejný? - Cože?
Když někdo chválí Mexiko, tak jim uděláš přednášku.
Když ho kritizuje gringo, tak začneš poučovat, jak je to nejlepší
gastronomický, antropologický a kulturní experiment na světě.
Lucío, jen říkám, že musíš opustit Mexiko,
aby sis uvědomila, o co jsi přišla, co ukradli a zničili.
Lorenzo se ti snažil říct, že je to chudá země.
Není chudá, je nerovnoprávná. To je rozdíl.
Skvěle. Zase jsi vyhrál, Silverio.
Tvoje zdůvodnění jsou bezchybná. Jako vždycky.
Kdy ses byl naposledy projít ve městě?
Nech to být.
Vážně chceš další šanci?
- Na co? - Být dobrým otcem.
Jo.
Tak jednu máš. S Lorenzem a Camilou. Jsou ještě mladí.
Musíš se naučit být přítomný.
Jsem tady, Lucío.
Jo, se svým notebookem. Pracuješ na tom svém zasraném videu.
Jdu pro oblečení!
Tahle poušť je zabiják.
Když vás nezabije horko a hory, tak vás zabije had nebo škorpion.
Kam jdete?
Do Arizony.
Projdeme přes Nogales.
Bereme boha Centéotla, aby ho zase přivedli k životu.
Co se stalo bohu Centéotlovi?
Zemřel. Nezbyla žádná kukuřice. Umíráme hlady.
Nemusíte umřít, abyste šli do pekla.
Stačí jít do Chalchihuites.
V naší vesnici je smrt, hlad, násilí.
Jde s vámi víc lidí?
Naše vnoučata.
Jsou tam vzadu, mají Centéotla.
Moje dvě děti jsou mrtvé.
Takže jdeme na sever za mým bratrem.
Díky.
Šťastnou cestu.
Máte dostatek vody?
Tady je! Našli ji!
Poslouchejte moji sestru! Je na telefonu!
Říká, že se jim v Cerro de las Piedras zjevila Panna Maria z Los Lagos.
Když dorazili na vrchol kopce, noc se proměnila v den.
A pak se objevila! Požehnala jim!
Silverio…
Silverio, jak se cítíš?
Vypadáš unaveně.
Pokojně.
Poklidně.
Ty se nebojíš?
Čeho?
Smrti.
Pro vás lidi je smrt křesťanská záležitost.
Pohodlný infarkt v posteli.
Pro nás je to každodenní chléb.
Vhození do masového hrobu.
Tady ve vězení nemůže nikdo přijít a zabít mě.
Ale já vás můžu nechat zabít venku.
Býval jsem chudý, neviditelný.
Všichni jste mě celá desetiletí ignorovali.
Ale teď vás držím za koule.
Jsme chodící bomby.
V chudých vesnicích jsou nás miliony.
Stojíme v samém srdci paradoxu.
Jsme nový druh.
Jiná šelma. Nejsme jako vy.
Co jsme měli udělat?
Vy intelektuálové
si rádi pouštíte pusu na špacír o třídním boji, o okraji společnosti.
A pak se ukážeme my.
Proletariát, zavržení, vykořisťovaní, to už je všechno staré.
Ale tam venku vzniká něco nového,
co vyrůstá v bahně, je vychováváno k ryzímu analfabetismu,
číhá jako mimozemská příšera v zákoutích města.
Mohl byste to nazvat „post-chudobou“.
Co se ve slumech změnilo?
Peníze. My máme miliony,
to vy jste na mizině a vedou vás neschopní lidé.
To teda jo!
Rozumíš?
Naše metody jsou flexibilní,
vy jste pomalí a byrokratičtí.
My se smrti nebojíme, vy umíráte strachem.
My máme opravdové zbraně,
vy máte ráži .38s.
My útočíme, vy se bráníte.
Vy říkáte „lidská práva“,
my říkáme „bez slitování“.
Vy jste z nás udělali televizní hvězdy, my jsme z vás udělali klauny.
Obyvatelé slumů nám pomáhají z lásky nebo ze strachu, ale vás nenávidí.
Jste územní, provinční, nacionalističtí, zkorumpovaní.
Máme 50 milionů zajatých gringo feťáků.
Máme zbraně od Amíků.
Jsme globální.
Nezapomínáme na vás. Jste našimi zákazníky.
Vy na nás zapomenete, když pomine šok z násilí, které jsme způsobili.
ČESTNÝ ČLEN MEXICKÉHO SVAZU NOVINÁŘŮ
- Jaké to je být před kamerou? - Co se vám teď honí hlavou?
Kdybych vám řekl, na co teď myslím, tak mě na doživotí zavřou.
Cítíte se víc jako Američan, nebo Mexičan?
Nemám žádnou národnost.
- Rozumíte tomu, co se děje ve vaší zemi? - Ne. Svojí zemi opravdu nerozumím.
Můžu ji jen milovat.
Jak bychom měli reagovat na nejnebezpečnější kartel na světě?
Korporátní kartel USA.
- Vyfotíme se spolu? - Díky. Ano.
- Díky. - Miluju tvoji práci.
- Taky mám ráda tvoji práci. - Děkuji. Dobrou noc.
To je ale arogantní parchant.
Žádný mezcal?
Tamhle jsem viděla číšníka s mezcalem.
Tati!
Zlatíčko!
Rád tě vidím!
Let měl zpoždění. V Bostonu sněží.
Jak je, brácho?
Takže celý tenhle večírek je jen pro tebe?
Už to tak vypadá.
Děsivé. Pojď, tety a strýcové jsou tamhle.
- Celá rodina na tebe čeká. - Kde jsou?
- Vzadu, mami.
Švagře!
Kdo tohle platí? Myslel jsem, že novináři jsou na mizině.
Ať se k tobě chovají jakkoli, stejně si budeš stěžovat.
- Pij, kurva. Je to zadarmo. - V tom případě…
- Moje hnědka. - Moje drahá sestra!
- Moc se mi ten dokument líbil. - Super. Ale trochu ukňourané, ne?
A trochu moc dlouhé.
Má 90 minut, ty lenochu.
- Korunní klenot. - Docela jsem se vyfiknula, že?
Mohl bys mě obsadit ve svém příštím filmu, klidně budu komparzistka.
- Gratuluju. - Děkuju.
Konečně jsi to dokázal, ty parchante!
Chyběli jste mi.
Je to zázrak, cabrón!
Vykašlal ses na svatbu mojí dcery, na pohřeb mého otce.
Ale uspořádají ti večírek a jsi tady.
Myslíš si, že jeho lordstvo bude chodit na naše přiblblé sešlosti?
Rád tě vidím. Gratuluju, chlape.
Nenechají tě na pokoji. Jsou to maskované stížnosti, bratře.
Kdo by si myslel, že dostaneš cenu
od stejných parchantů, které celý život kritizuješ?
Já vím.
- Máš něco na nose. - Co?
Kus hovínka z líbání všech těch gringo zadků.
Jsi takový blbeček, všechny nás to překvapilo.
Jděte někam.
Ale vážně. Moc tě obdivuju.
Díky. Taky tě obdivuju.
- Buď nohama na zemi, jo? - Co kdybys z ní zvedl tu tlustou prdel?
Sakra, ten mě zašlápl do země.
Běž zpět na druhou stranu a polib pár mexických zadků.
Nezahrávejte si s ním. Skončíte v novinách.
Hele, kdo přišel! Pablo Galindo!
Pablito, schovej se, cabrón.
Nechceš, aby se tady rozkřiklo tvoje sídlo na pláži v Baja.
To je mi u prdele, kámo.
Na Silveria.
Přípitek!
- Na zdraví! - Na zdraví!
Dej mi cigaretu.
Ti lidé mě přivádějí k šílenství.
- Víš, kdo to je? - Kde?
Tamhle. Umělecký kritik. Zapomněl jsem jeho jméno.
Jako obvykle.
Ahoj, Luisi.
Díky, že jsi přišel.
Díky, že jsi mě nepozval, cabrón.
Lucío, jak se máš?
Dobře, Luisi. To je milé, že jsi přišel.
- Jdu si pro mezcal. Chcete něco? - Ne, díky.
Mezcal, díky.
Proslulý Don Silverio Gama.
Novinář, dokumentarista a umělec.
Ikona, která na nás shlíží ze svého piedestalu.
Která se neobjeví ani na vlastním interview
a nezajímá ho snaha celého televizního štábu.
Promiň, Luisi.
Protože pro tebe jsou všichni tady jenom dělníci.
Jo, všichni. Ale pleteš se.
To my, kteří jsme neutekli z Mexika, jsme oběti.
- Luisi, přísahám… - Nestačilo ti, že ses na mě vykašlal?
Několik dní tě hledám. Proč jsi mi to neřekl do očí?
Já vím. Omlouvám se.
Proč?
Luisi, jsem rád, že jsi mě pozval do show, ale…
Ale co, cabrón?
Nemohl jsem to udělat.
- Moje show ti není dost dobrá? - Tohle mi nedělej. Prosím.
Jsme přátelé.
No právě, cabrón.
A když ti volá kamarád, tak to zvedneš.
Řekneš pravdu. Hlavně ty.
Pane Pravdo, pane Kritické myšlení.
Dej mi pokoj.
No tak, prosím.
Tisíckrát jsi veřejně pomlouval moji práci.
Luisi, proč jsi mě pozval?
Jak jako „proč“?
Když tolik nenávidíš moji práci, proč se obtěžuješ?
Jsem novinář, ne tvůj fanoušek nebo poskok.
Myslím, že jsi sem přišel tvrdit, že jsi můj přítel.
Ale kdybys byl můj přítel, řekl bys mi to mezi čtyřma očima.
- Chceš pravdu? - Ano.
Chceš vědět, co si myslím o tvém dokumentu?
Do toho. Zvládnu to.
Myslím si, že je nabubřelý. Je nesmyslně snový.
Abys zakryl své průměrné dílo.
Je to změť nesmyslných scén.
Polovinu času jsem se chtěl smát a druhou polovinu jsem umíral nudou.
Má to být metaforické, ale chybí tomu básnická inspirace.
Připadá mi to jako ukradené. Jako plagiát. A sotva jsi po sobě zametl stopy.
Co je na tom vtipného? Je to banální, náhodné.
Ta sračka s vojáky v blond parukách na hradě Chapultepec… Co to má být?
Nejdřív je tam ten chlap ve vlaku s axolotly.
A pak je najednou ve svém bytě uprostřed pouště.
Jenom tak. Protože ti to tak vlezlo do hlavy.
Proč ne třeba na Aztéckém stadionu?
- Proč ne? - Protože život není takový.
Existuje časová posloupnost. Příčiny a důsledky.
Je to fiktivní dokument, Luisi. Humor je důležitá věc.
Je v tom humor, protože jsi porušil každé pravidlo dobré žurnalistiky.
Nasrat na objektivitu, neutralitu, historii, pravdu.
Nemohl jsi ukočírovat svoje ego.
Dokonce jsi do toho filmu obsadil sám sebe, cabrón.
Použil jsi historické postavy, abys mluvil o sobě.
Kdo si sakra myslíš, že jsi?
Odpověz, cabrón!
To je neuvěřitelné. Dej mi cigaretu.
Jestli chceš mluvit o svém životě, tak to řekni na rovinu.
Napiš autobiografii.
Na to kašlu. Nic nemůže být nudnější než můj život.
Sakra, co jsi tím chtěl říct?
Mluvíš o svém soukromém životě nebo o vesmíru,
o svých tragédiích nebo o politice.
Co to bylo? Biografie, fraška nebo…
Všechno a nic, Luisi.
Mluvíš jako umělec.
Možná je to jen kronika nejistot.
To se mi líbí.
Musíš být blázen. Kronika nejistot? Kurva.
Luisi, nechci mluvit o svém životě.
Paměť postrádá pravdu. Je to pouhé emocionální přesvědčení.
Každopádně už mě nebaví říkat, co si myslím, místo toho, co cítím.
Jsi novinář.
Musíš říkat, co si myslíš, myslet si, co říkáš.
Dřív jsi aspoň měl dobré nápady.
K čemu jsou dobré nápady ve světě, který ti utíká mezi prsty?
Stárneš, kámo. Jasný případ krize středního věku.
Možná.
V tomto věku jde život tak rychle, že to začíná být jako křeč.
Smršť obrazů, vzpomínek, střípků,
všechny spletené dohromady.
Tohle ošklivé město je tak krásné, nemyslíš?
Do prdele, chlape.
- Promiňte, že ruším. - V pořádku.
Luisi Valdivio, můžeme se vyfotit?
- Samozřejmě. - Díky.
- Uprostřed, prosím. - Ano.
Skvěle.
Raz, dva…
Výborně.
Díky moc. Jsme velcí fanoušci tvé show.
Díky. Dobrou noc.
Silverio, nezapomeň,
odkud jsi, kým jsi byl, než jsi mě poznal.
Čemu se směješ, blbečku?
Tomu tvému zasranému sebevědomí.
Jsi nekompetentní jako tvoje žurnalistika.
Jsi zaslepený jako tvůj důvtip.
Průměrný jako tvé umělecké nadání.
Směju se tvému krátkozrakému nacionalismu.
Tvému provincionalismu.
Klaníš se průmyslu, který je zasvěcený veřejnému ponižování
a online lynčování.
Množství zhlédnutí, které nám říká, čemu máme věřit.
Nový zlatý důl pro korporáty.
Jsem tím, kým jsem, protože jsem utekl od tebe, odsud, z televize.
Podívej se na sebe. Vulgární.
Zlomyslný. A jsi na to hrdý.
Jsi falešný.
Loudíš lajky na sociálních sítích. Vykračuješ si se svými hlupáky.
Kamarádíš se s prezidentem, prosazuješ módní výstřelky a nesmysly.
Jsi dokonalým obrazem dnešního novináře, Luisi.
Bavič, prodavač názorů.
Kvůli takovým lidem jsme teď bez pravdy.
Běž pryč. Běž tancovat. Už mě nebaví tě poslouchat.
Drsňáci netancují.
To je hláška mého otce a zakazuju ti ji používat.
Běž, už mě nebaví tě poslouchat.
Říkal jsem ti, že už mě nebaví tě poslouchat.
- Konečně. - Jak to šlo s Luisem?
Povídej.
Skvěle.
Jako vážně?
Pojď. Půjdeme si zatancovat.
- Dáme si mezcal. - Pojďme tancovat.
Prosím.
- Ne, počkej! - Pojďme tancovat.
Nemám chuť.
Je tu 100 mužů, kteří by pro tanec se mnou zabíjeli.
Džungle volá.
Tati!
Poznáváš tu písničku?
- Kterou? - Tuhle.
Omlouvám se všem. Slavnosti budou za chvíli pokračovat.
Než si pozveme našeho čestného hosta,
uslyšíme pár slov
od našeho váženého ministra vnitra,
pana Siniestra Quiñonesa.
Potlesk, prosím.
Děkuji. Moc vám děkuji.
Tato oslava bude zakončena velkou cenou.
Cenou, která nás naplňuje hrdostí, protože ji poprvé získá mexický
nebo latinskoamerický novinář.
Kde je náš čestný host?
Pojď nahoru a řekni pár slov.
- Tati, kam jdeš? - Kde je?
Brzy tu bude.
Zdá se, že zmizel.
Pojďme všichni křičet jeho jméno.
Já jsem svoje řekl. Teď je na řadě Silverio.
Silverio.
PÁNSKÉ ZÁCHODY
Co to má být?
To není možné.
Můj chlapeček tak zešedivěl.
Jsem skoro ve tvém věku, tati.
Teď jsi starý muž.
Věk přichází bez varování.
Pak se z toho stane práce na plný úvazek.
Chodit, jíst, jít na záchod, všechno je problém.
Nikdo mi to neřekl.
Nikdo tě nevaruje.
Jsem rád, že jsi přišel.
Jak bych mohl zmeškat oslavu svého chlapce?
Mrzí mě, že tu tvoje matka nemůže být.
Představa, že s ní už nikdy nebudu, je nesnesitelná.
Ale občas ji navštívím v jejím pokoji a tahám ji za nohy.
Synu…
Promiň, že jsem ti nikdy neřekl,
jak jsem na tebe hrdý.
Ale řekl, tati.
Svým způsobem. Beze slov.
Uvědomil jsem si to.
Byl jsi skvělý otec.
Přišel jsem o vše, co jsem měl.
Proto jsem nemohl být víc.
Otec a někdy i manžel.
Ale vždycky jsem se styděl za to,
čím jsem mohl být, ale nebyl.
Ale ty jsi světaznalý muž.
Jsi velmi úspěšný.
A přitom jsi byl taková nula.
S tvojí matkou jsme to vůbec nečekali.
Já vím.
Já taky ne.
Někdy se taky stydím za to, co jsem
a co bych měl být.
Jsi v pořádku?
Určitě by mi pomohlo, kdybych tehdy věděl, co jsi ke mně cítil.
Kdybych to slyšel.
Věděl, že mi rozumíš.
Snažil jsem se.
Vždycky se snažíme,
ale nikdy to nestačí.
Úspěch byl můj největší neúspěch.
Vyměnil bych všechno za to,
abych dal Camile a Lorenzovi to, co jsi dal ty nám.
No tak. Hlavu vzhůru.
Tohle je večírek.
Deprese je buržoazní nemoc způsobená přebytkem volného času.
Na smutek není čas.
Vidím tě každý den.
Cítím tě blízko, protože jsem tě nechal jít.
Chybí mi tvé velké ruce, čistá vůně.
Chybí mi naše rozhovory. Vždycky jsi ve mně probouzel to nejlepší.
Jsem tady, synu, kdykoli mě budeš potřebovat.
Pořád nemůžu přestat myslet na Matea.
Jen potřebuješ čas.
Život je jen krátká série nesmyslných událostí.
Musíš se tomu poddat.
Zatni pěsti.
A hlavu vzhůru.
Pojďme utopit naši hanbu a připijme si na tvůj úspěch.
- Na zdraví. - Na zdraví.
Pamatuješ, co jsem ti vždycky říkal?
- Doušek úspěchu. - Doušek úspěchu.
Ochutnej ho a vyplivni ho.
Jinak tě otráví.
Kdo je tam?
Ahoj, mami.
To je ale překvapení.
Nevěděla jsem, že přijdeš.
Včera jsem ti volal. Dlouho jsme spolu mluvili.
Říkal jsem ti, že přijdu.
Mluvil jsi s bratrem a sestrami?
Viděl jsem je na večírku.
Na večírku?
Mexičtí novináři ho uspořádali na moji počest.
Chtěl jsem tě pozvat, ale myslel jsem…
Myslela jsem, že přijdeš s dětmi.
Jak se mají Camila a Mateo?
Lorenzo.
Camila a Lorenzo.
Co jsem řekla?
Mateo.
Vyloučeno.
Mateo se narodil mrtvý.
Nenarodil se mrtvý, mami.
Žil den, 30 hodin.
To není život.
Stejně jako tohle není život.
Měla bych být mrtvá.
Mami, to říkáš už deset let.
Všichni jsou mrtví a ty jsi pořád tady.
Co jsi včera dělala?
Šli jsme do kina.
S tetou Elvirou a jejími přáteli z domova důchodců?
Jo.
A?
Samí staří lidé.
Vážně nuda.
Co jsi čekala?
Lidi mě mají rádi.
Můj věk.
Stalo se něco divného.
Co?
Šla jsem v kině na záchod…
Tomu nebudeš věřit.
Byla tam moje postel.
Někdo tam dal celou moji ložnici.
- To musel být sen. - Ne, synu.
Někdo přesunul můj dům do kina.
Tamhle je… venku.
Chtěla jsem jen vidět konec filmu.
Jsme u tebe doma, mami.
Pojď, podíváme se na terasu.
Vidíš, jak rozkvetly keře?
Tohle je tvoje terasa. Tohle je tvůj dům.
Co Susana?
Ach, synu.
Ta služebná mě okrádá.
Není to služebná. Je to tvoje ošetřovatelka.
Ano.
Tihle lidé jsou všichni stejní.
Susana je vzdělaná. Je to profesionálka. Proč se na ni díváš svrchu?
Před pár dny mi tvůj táta přinesl náramky
po tvojí babičce.
A teď je nemůžu najít.
Táta zemřel před osmi lety.
Ne, neumřel.
Zemřel, mami.
Co to povídáš?
Viděla jsem tvého otce na Vánoce u tvého bratra.
Nemluvil se mnou.
Asi byl naštvaný nebo je s jinou ženou.
Občas za mnou chodí.
Když spím na břiše, chytne mě za nohy.
Pak mě ukolébá svou písničkou.
Jakou?
Nevzpomínám si.
To je…
Poslouchali jsme ji s tátou při našem prvním milování.
A pak ti ji pískal, když jsi byl v mém bříšku.
A když jsi byl malý
a měl jsi záchvaty vzteku,
tak ti ji pískal a ty ses vždycky uklidnil.
Vážně? Nevzpomínám si.
Z dětství si nic nepamatuju.
Od koho je?
Byl to Agustín Lara nebo Pérez Prado.
To mi nic neříká.
Mluv pusou, synu. Přivádíš mě k šílenství.
Promiň.
Ale zkus si vzpomenout na tu písničku, mami.
Od koho byla?
Ten sobec si ji vzal s sebou.
S dovolením.
Dobrý den, pane. Co si dáte?
Máme dršťky, campechano…
Dejte mi dva hovězí jazyky, prosím.
Hned to bude.
- Se vším. - Ano, se vším.
- Jste v pořádku? - Ano.
- Potřebujete pomoc? - Ne.
- Pomůžu vám… - Nesahejte na mě!
Co jí je?
- Já nevím. - Je mrtvá?
Nejsem mrtvá.
Zmizela jsem.
- Ale jste tady, slečno. - Nech ji být. Tohle dělají pořád.
Zmizí, ale stejně všechny obtěžují.
Nevrátí se ani nezemřou.
Slečno, co se děje? Řekněte mi to.
Nemůžu.
Zůstanou tak, že nezůstanou.
Jenom si stěžují, kámo.
Prosím, řekněte mi, co se děje.
Věřte mi, je lepší to nevědět.
Martíne!
Policie!
Myšlenky pohltily božstvo!
Z božstva se staly myšlenky!
Velké měchýře plné žluči!
Měchýře praskly!
Modly vybouchly!
Hniloba božstva!
Hejno much!
Ze svatyně se stala hromada hnoje!
Ten hnůj je líhní!
Ozbrojené myšlenky vyklíčily, idealizovaly božstva,
vybrousily sylogismy!
Kanibalské božstvo!
Myšlenky idiotské jako božstvo.
Vzteklí psi. Psi zamilovaní do vlastních zvratků.
Vykopali jsme vztek.
Náš amfiteátr je kopec hnoje.
Mrtvá země, kde nikdo z nás neumře.
Kdo si myslíte, že jste, že kradete nápady Octavia Paza?
Jeho slova existují, protože jsem existoval já.
Nerozesmávejte mě, Hernáne Cortési.
Byl jste jen kriminálník,
šakal s mačetou, který se slepě prosekával džunglí.
- Ve vašem těle není jediná kniha. - Neznáte mě.
Nikdo mě nezná.
Kdyby byl váš pocit studu úměrný katastrofě, kterou jste způsobil,
možná byste byl trochu pokornější.
Máte zapalovač?
Vím, co si myslíte.
Pět set let mě lidé obviňovali, přitom ničemu nerozumí.
- Copak si neuvědomujete, kde sedíte? - Rozhlédněte se.
Nejkrásnější město, které obývalo 300 000 domorodců.
- Nebyli to domorodci. - Američané.
- Ne. - To je jedno.
Jak může 400 Španělů s 16 jezdci a trochou střelného prachu zničit říši?
- Ti domorodci… - Nebyli to domorodci!
Kanibalové, cokoliv. Jedli se jako divoši.
Všichni se nenáviděli.
A všichni nenáviděli tlatoany.
Tamhle v tom rohu jsem potkal Moctezumu.
- Hodný chlap. - Ne.
Tamhle v tom rohu jsme objevili Evropu.
Snažili jsme se vám pomoct. Dali jsme vám našeho Boha a náš jazyk.
A neštovice, spalničky a strach z pekla.
A kapavku.
A vaši armádu, oligarchii a vaši církev
a 300 let nejošklivějších místokrálů, jaké si lze představit.
Podívejte na našeho boha Centéotla.
Pohřbili jste naše bohy a přinesli nám nového, ještě krvavého,
umučeného a ukřižovaného.
Nebuďte blbec, Cortési.
Byl jste jen užitečný cizinec.
Je snadné vyhrát válku, když váš nepřítel zaútočí sám na sebe.
Nikdy jsem nechtěl válku.
Zamiloval jsem se do této země a jejích lidí.
Pěkná slova z úst vraha.
Vraha?
Položil jsem základy nového světa.
Moje děti byly prvními Mexičany, jsem váš otec, ať se vám to líbí nebo ne.
Žil jsem jako Mexičan a umřel jsem jako Mexičan.
Je mi líto, že vás v Mexiku nenávidí stejně jako ve Španělsku.
Nemáte tady jedinou sochu.
Někdy si myslíme, že jsme z několika míst,
ale ve skutečnosti nejsme odnikud.
Možná je nenávist údělem každého velkého muže.
A přestaňte s těmi dětinskými záchvaty vzteku.
Proč jste tak naštvaný?
Nejste Indián, mulat, míšenec.
Podívejte se na sebe. Jste více Kreol a mestic než moje děti.
Nechcete být Indiáni nebo Španělé.
Vědomě jste se odsoudili k podřadnosti,
k soužití v předpeklí.
Do prdele.
Vypni to! Oslepnu z toho!
Co je?
- Popálil mě tou cigaretou! - Nehýbej se.
Nehýbej se.
Nehýbej se! Děláme další záběr!
Střih! Martíne!
Martíne, ať se nikdo nehýbe!
Jak je, cabrón?
- Pět minut! - Počkej!
Mrtví a pohřešovaní lidé na místa!
Martíne, děláme další záběr. Nehýbejte se!
Zatraceně!
Jsem v pohodě. Ne, točím tady s arogantním režisérem.
Jeden z těch filmů o Hernánovi Cortésovi nebo nějakou hloupost.
Sube, Pelayo, sube!
Pěknej barák, chlape.
Chtěl po tobě Pablo Galindo nájem?
Jen mi ho na pár dní půjčil.
Bohatí lidé nedělají nic zadarmo.
Proto jsou bohatí.
To je nádhera.
On to nějak zpoplatní.
Hortensia a já jdeme do klubu pro naše plážové věci.
- Už jdu. Lorenzo vám pomůže. - Lorenzo si šel zdřímnout.
Ne. Může si zdřímnout později.
Život je bohatý na bohaté přátele, bratře.
Jdu na pláž, než mě začneš štvát.
Ne že tady budete krást příbory, blbečci!
- Jen pravé stříbro! - Nebo nějaké dobré víno!
Dobré ráno, pane. Prosím.
Tati!
Tati, pojď sem!
- Co se děje? - Tento muž nechce pustit Hortensii.
Proč? Děje se něco?
- Služebnictvo dovnitř nesmí. - Je to rodina.
Pravidla.
Nemůžete udělat výjimku?
Jsme hosté Pabla Galinda. Jsme u něj doma…
Promiňte, ale všichni majitelé s tímto pravidlem souhlasili.
Služebnictvo dovnitř nesmí.
Ani na procházku po pláži?
Promiňte, slečno.
Kdo je váš nadřízený?
Dneska má volno.
- Hortensie, běž domů. - Jestli nemůže ona, tak nepůjde nikdo.
- Jsou to místní pravidla. - Musíš něco udělat. Alespoň…
To jsou místní pravidla!
- Zavolám Pablovi a… - Proč se obtěžovat, pane?
To bohatí lidé určují pravidla.
Pojďme odsud.
Strčte si tu pláž do zadku!
- Je to oficiální. - Co?
Amazon koupil Baja California.
- Tahle pláž teď patří gringům. - Úžasné!
Ať koupí celé Mexiko. Bude nám lépe.
Netušil jsem, že lidé v mé vlastní rodině nejsou vlastenci.
Představte si, jaké by to bylo…
- Co je? - Vypadáš hladově.
Ovoce tady chutná jako ovoce.
Jak se máš?
Dobře.
Máma chce jít na pláž. Říká, že je to daleko.
- Chce tam jít před západem slunce. - Brzy půjdeme.
Ale řekni mi, jak to jde?
- Co? - Jak to jde v Bostonu?
- Jsi pořád s Markem? - Jo.
To nezní moc přesvědčivě.
O to nejde.
S Markem je všechno v pořádku.
Ne všechno. To není nikdy, ale…
Nemyslela jsem na Marka, dokud jsi neřekl jeho jméno.
Tak co?
Já nevím.
Je zvláštní tady být.
Kde? Na pláži?
V Mexiku.
To nechápu.
Chápeš.
Proč? Máš tu bratrance a sestřenice, tety a strýce…
- Přesně. - Přesně co?
Je to všechno, co nikdy nebylo. A když je vidím, tak mi to připomínají.
Všechno, co nikdy nebylo.
Jo. Včetně Matea.
Mateo není v bardu jediný, tati. Někdy mám pocit, že jsme s ním všichni.
Camilo, tvá rodina tu vždycky bude. Tady je tvůj domov, tvoji prarodiče…
Tati, nech toho. Jsem jen smutná!
To je v pořádku. Smutek je občas dobrý.
Vždycky chceš všechno napravit, vysvětlit.
Některé věci jsou takové, jaké jsou.
Příští měsíc mi končí nájem.
- Přemýšlela jsem, že se vrátím do Mexika. - Proč?
Žít tady.
A co tvoje práce v Bostonu?
Práce je dobrá, ale už nemám kam růst.
Už mě nebaví jíst salát na plastovém tácku sama u stolu.
Co budeš dělat v Mexiku?
Já nevím.
Líbí se mi ten nápad, ale musíš tady být mnohem opatrnější.
Žijí tady moji přátelé a nikdy se jim nic nestalo.
Protože žijí v uzavřené komunitě se strážemi všude kolem
a řidiči je všude berou autem.
To by se ti líbilo? Mně ne.
Aspoň nežijí ve sterilní realitě jako my.
Ve sterilní realitě se můžeš jít v noci projít nebo jet veřejnou dopravou.
Ty jsi veřejnou dopravou nikdy nejel.
- Jel. - No tak.
Kde je zastávka Santa Monica?
Mezi Ocean Avenue a Venice.
Špatně.
Kolik stojí jízdenka?
- Já nevím. - Samozřejmě že ne.
Jsme dospělí, tati.
Můžeme si vybrat, kde budeme žít.
Dobře?
Camilo, víš, že jsem tu pro tebe.
Ale nemůžeš po mně chtít, abych pro tebe nechtěl to nejlepší.
Pojďte. Už je pozdě.
Občas to, co je nejlepší pro tebe, není to, co je nejlepší pro nás.
Pojďme, než nám máma vynadá.
Jak to jde?
Jde to.
Řekni mi, jestli chceš pozvat Jona a Stephena.
Tati…
- Pamatuješ si na Paca? - Koho?
Paco, Guido a Ernesto.
- Moji axolotlové. V Mexiku. - Jo, jasně.
Když jsme se přestěhovali do Los Angeles, vzal jsem je s sebou,
protože jsem nechal v Mexiku kamarády.
Tak jsem se rozhodl schovat Paca, Guida a Ernesta do kufru
v sáčku s vodou.
Nikomu jsem to neřekl.
A když jsme dorazili do nového domu, otevřel jsem kufr.
Byl celý mokrý, igelitový sáček byl otevřený
a mí přátelé se ztratili v oblečení.
A nehýbali se, tak jsem je hodil do záchodu,
jestli budou plavat.
A oni se potopili.
Uvědomil jsem si, že jsou mrtví, tak jsem je schoval v krabici pod postelí.
Po pár dnech to začalo smrdět, tak jsem je dal do mrazáku.
A pamatuju si, že máma vařila k večeři rybu,
nechtěl jsem se toho ani dotknout, protože jsem byl vyděšený,
že jíme moje kamarády.
Copak je?
To jsem nevěděl. Proč jsi mi to neřekl?
Myslím, že jsi byl pryč.
Dělal jsi něco v Maroku.
Nebo možná jsi byl doma. Já nevím.
To je jedno.
Pokud v prostorách letiště najdete bombu,
přineste ji prosím k nejbližšímu informačnímu stánku.
Děkujeme vám.
Prosím, neodbočujte vlevo.
Dobrý den, pane.
Sundejte si brýle, pane.
- Jaký je účel vaší návštěvy? - Žijeme tady.
Ne, vy tady nežijete.
Otisky prstů.
Ale ano. Žijeme tady.
Jsem novinář a tohle je můj domov.
Tohle není váš domov, pane.
Máte O-1 vízum. Prosím, podívejte se na kameru.
Ano, mám O-1 vízum, protože tady pracuji a platím daně.
- Takže to můžu nazvat svým domovem. - Otisky prstů.
Ne, pane, toto místo nemůžete nazývat svým domovem.
Když se mi podíváte do tváře, možná mě poznáte…
Mluvíme anglicky.
To stačí, tati.
Jak se jmenujete?
- Prosím? - Vaše jméno.
Tati, nech toho.
- Dejte tu ruku pryč, pane. - Chci mluvit s vaším nadřízeným.
To nebude nutné.
„To nebude nutné.“
Můžete jít.
Další.
Blbec. No tak.
Jdeme.
VÍTEJTE V USA
Promiňte?
- Jste nadřízená? - Ano, jsem.
Ten úředník na mě byl velmi hrubý.
Žiju tady už 15 let
a on říká, že nemám právo tomu říkat můj domov.
Bylo to velmi nepříjemné.
- Jaký je váš status, pane? - Mám O-1 vízum.
Ano, můžete říkat, že je to váš domov.
Je představitelem tohoto národa, měla byste něco udělat.
Bylo to velmi ponižující.
To mě mrzí, pane. Postarám se o to.
Ten parchant by se měl omluvit.
- Tento muž je naštvaný. Ponížil jste ho. - Nebyl jsem neuctivý.
- Byl agresivní. - Ne, potřebuju, aby se omluvil.
- Pane, postarám se o to. - Musí se omluvit.
Tati, co se děje? Nech toho.
Musí říct, že je to náš domov.
- Tohle není váš domov. - Co jste to řekl?
- To jsou místní pravidla. - Jaká pravidla?
Tento člověk má vízum O-1 a jeho rodina O-3.
Je to jejich domov.
- Slyšíte to? - Omluvte se jim.
Ne, tohle není jejich domov. Nejsou to Američané.
Co jsi zač? Mexičan, Číňan, zasranej Švéd?
- Pane. - Chodil jsem tady do školy.
- Tohle je náš domov. - Prosím, uklidněte svého syna.
Neuklidním se.
Měl by sklapnout a být zdvořilý.
Už mě unavuje poslouchat od dětství tyhle kecy.
Dobře, jestli to chcete nazvat svým domovem, tak budiž.
- Dívejte se nám do očí. - Takhle s ním nemůžete mluvit.
Mluvíš španělsky. Vypadáš víc mexicky než já.
Nerozumím vám.
Bojíš se, že si uvědomí, že jsi Mexičan?
Jsem Američan.
Amerika je kontinent, blbečku. Všichni jsme Američané.
Ukradli i náš název.
- Všemu rozumí. - Neomluvil se.
- Tak se kurva omluv. - Omluv se.
- Omluv se.
- Nesahejte na mě.
- No tak! - Nesahejte na mě!
Řekni to!
Omluv se! Řekni to!
- Máte velmi hezký domov. - Díky, pane.
Nemáte zač. Díky. Hezký den.
Lorenzo, přesuň svůj kufr!
Dobře, udělám to.
Půjdu se projít. Pořád mě bolí hlava.
Pojď sem. Lehni si.
Uvidíme, jestli změníme tvůj mroží výraz.
Takhle nemůžeš jít na slavnostní předávání cen.
Chtějí, abyste věřili tomu, že Ježíš Kristus byl běloch.
To je lež.
Ježíš nebyl bílý. Ježíš byl hnědý!
A ve skutečnosti to byl Palestinec.
Promiňte, pane?
Vítejte v Metro Expo Line.
Konečnou stanicí tohoto vlaku je
stanice Downtown Santa Monica.
Další zastávka je stanice Expo Park/USC.
Přijíždíme do stanice.
Nesahej na to.
Nech mě být, babi.
Ustupte, prosím. Dveře se zavírají.
Přijíždíme na 7th Street/Metro Center v centru Los Angeles.
Poslední stanice.
Prosím, zkontrolujte…
Sakra.
Pane…
Prosím zkontrolujte, že máte své osobní věci…
Jste v pořádku?
…dokud jsou dveře otevřené.
Pane?
Pane, jste v pořádku?
Potřebujete pomoc?
Mohu vám pomoct, pane?
Nerozumím vám.
Nerozumím vám, pane.
Pane?
Nechápu to.
Juane!
Záchranku!
Dobrý večer.
Jsem hrdá, že tu dnes večer jsem,
budu zastupovat svého otce a celou naši rodinu.
Poslední dny byly nejsmutnější dny v mém životě,
ale dnes jsem hrdá a šťastná.
Přečtu vám řeč mého otce.
Měl ji u sebe.
„Drazí kolegové z Americké společnosti novinářů…“
To je všechno.
Můj otec nemá rád, když je středem pozornosti.
Někdo by mohl říct, že dostal mrtvici, aby se vyhnul obřadu.
Nejspíš je v kómatu a směje se nám.
Silverio Gama miluje Kalifornii.
Rozhodl se tu žít posledních 20 let svého života.
A rozhodl se nás tady vychovat.
Jsem si jistá, že je hrdý na to, že tato země, které říkal domov,
mu dává takovou prestižní cenu.
Také mu každý den chybělo Mexiko.
Před zhlédnutím videa,
které upravil jeho kolega a přítel Martín Solís,
vás chci všechny poprosit
o velký potlesk
pro mého otce, letošního laureáta,
Silveria Gamu.
No tak, hlasitěji!
Hlasitěji!
Je to normální?
- Co? - Ten zvuk. Je to normální?
Ano, to je normální.
Povlečení je mokré.
Je mokrý.
Možná byl ten sáček plný. Asi ho zapomněli vyměnit.
Zavolám sestru.
Vidíte nějaké zlepšení, doktore?
Ne. Můžeme jen čekat.
V jednom laloku je silné krvácení.
- Může to trvat dlouho. - Jak dlouho?
Nevím.
Myslíte, že je tady s námi?
Slyší nás?
Ano, je tady.
Ale zároveň není.
Kóma je v podstatě záhada, Camilo.
Co to dělá očima?
To je reflex.
Mám pocit, jako by mě mačkal, když ho vezmu za ruku.
Včera jsme pustili hudbu
a nahrávky z našeho dětství
a trochu plakal.
Silverio… slyšíš mě?
Kde jsi?
Cítím, že mě slyšíš.
Viděli jste ovladač?
Ne.
Nikdo ani nehnul prstem.
Byl posledním cestujícím na poslední zastávce.
Našla ho uklízečka.
Naše krajanka, paní Refugio Domínguezová.
Dobrý den, Refugio.
- Dobrý den. - Podařilo se nám ji zastihnout.
Je nám potěšením s ní mluvit.
Děkujeme vám. Řekněte nám, co se stalo.
Šla jsem jako obvykle uklidit vagón a viděla jsem, že není prázdný.
Nejdřív jsem si myslela, že je to opilec, protože to je tady běžné.
Ale pak jsem viděla na podlaze ryby.
Silverio.
Jak se cítíš?
Vypadáš unaveně.
Pokojně.
Poklidně.
Sakra, co dělal můj táta ve vlaku do Santa Monicy?
Chtěl se cítit víc jako Mexičan.
Ale se všemi těmi Mexičany kolem mu vybouchla hlava.
Ty je ale hloupost.
Před několika dny se stalo něco divného v naší ložnici v Los Angeles.
Spala jsem na břiše,
a něco mě chytlo za nohy a začalo tahat.
Trhlo to se mnou nahoru. Nemohla jsem nic dělat.
Ten sen byl skutečný.
Určitě se to stalo ve chvíli, kdy Silverio dostal mrtvici.
Díky, že jste ho přivezli do Mexika.
Tati!
Tati! Jak se jmenuje ta písnička?
Nepamatuju si jméno, ale mám ji rád.
Pořád to samé.
Nic si nepamatuješ.
Ale mami, vždycky jsi na tu písničku tančila s tátou.
Synu, tvůj otec byl otrava.
Nerad tancoval, přitom to je moje nejoblíbenější věc na světě.
Drsňáci netancují.
Dívala jsem se doma hezky na televizi a podívej se, kam jsi mě vzal.
Chtěla jsem jen vidět konec filmu.
Dobře, mami, ale řekne mi někdo jméno té písničky?
O čem to mluvíš?
Bratře, pamatuješ si jméno té písničky, co si táta pískal, když jsme byli malí?
Kam jsi nás to vzal, bratře?
Nikdy mi nepískal ani ranchera.
Neodcházej, hnědko.
Vrať se.
Odcházíš, ani jsi mě neobsadil v jednom ze svých filmů.
Ani jako komparzistku.
Pokračujte!
- Odkud jdete? - Ze Severu!
Z pekla, ale ani nevědí, že žijí v pekle.
Kam ho berete?
Na Jih. Tímto kusem ho oživíme.
Sám se obnoví.
Ať se celý svět dívá na jih!
Jak víte, že je to tím směrem?
Tati!
Lorenzo!
Musíte jít na druhou stranu!
Ne, tati!
Jdeme s tebou!
Otočte se!
Nic tu pro vás není!
A pro tebe?
Uvidíme se, až se vrátím!
A to bude kdy?
Kdy?
Tati!
Překlad titulků: Markéta Schlemmerová